Support fra seere som dig gør denne udsendelse mulig.
Støt venligst din PBS-stationen.
ANDEN VERDENSKRIG BLEV KÆMPET TUSINDVIS AF STEDER
FOR MANGE TIL AT FØRE REGNSKAB MED.
DETTE ER HISTORIEN OM FIRE AMERIKANSKE BYER,
OG HVORDAN DERES INDBYGGERE OPLEVEDE KRIGEN.
I krigens forløb
tog vi omkring 18 eller 19 tyske fanger.
En ung mand på omkring 24 år vendte sig mod mig
med en stemme
fuldstændig uden accent og sagde:
"Hvor kommer du fra?"
Jeg sagde: "Jeg kommer fra USA."
"Hvor i USA?"
"Nordøst," sagde jeg.
"Hvor Nordøst?"
Jeg sagde: "Jeg kommer fra Connecticut."
"Hvor I Connecticut?" Han blev ved.
Jeg sagde: "Jeg kommer fra Waterbury, Connecticut."
"Ja," sagde han, "Waterbury,
ved sammenløbet af Naugatuck og Mad Rivers."
Man skal kende lidt til området.
Naugatuck er en ret betydelig flod,
men Mad River er en lille strøm,
som man kan springe over uden problemer.
Hvis man ved dette... Jeg var forvirret.
Jeg sagde: "Hvordan kan du dog vide det?"
Han sagde:
"Jeg var i træning for administrationen."
"Administrationen for hvad?", sagde jeg.
Han sagde: "Administrationen for territorierne."
Det løb mig koldt ned ad ryggen.
Jeg kunne ikke forestille mig, at Hitler...
...i sin vildeste fantasi...
...ikke blot havde tænkt,
han havde Europa i sin hule hånd,
men at han også havde regnet med, at han ville få herredømmet over Amerika.
Man havde ingen ejendele overhovedet.
Man skar alt ned til det mest nødvendige,
fordi man skulle bære alt selv.
Når vi gik fra en rædsel til den næste...
INFANTERI
...havde jeg galocher på,
for jorden var altid våd eller frossen.
Jeg havde to par uldne sokker.
I mine lommer havde jeg nok et par æsker med feltrationer.
Jeg havde aldrig en tandbørste. Jeg tog ikke bad i seks måneder.
Ingen udskiftning af undertøj overhovedet.
Ingen udskiftning af tøj i månedsvis overhovedet.
Jeg havde en sovepose, som jeg bar som et reb
over min skulder som en vagabond.
Og... det var alt, hvad jeg havde.
Mere end 16 millioner amerikanere tjente i de væbnede styrker
under krigen.
Størstedelen af dem oplevede aldrig seriøs kamp.
Fodfolket repræsenterede
kun 14 procent af tropperne i udlandet.
Men hvor end de kæmpede...
...i Nordafrika, i det sydlige Stillehavsområde
eller i Vesteuropa...
...så havde fodfolket størstedelen af kampene på jorden,
og mistede syv ud af ti sårede.
Og de gennemgik strabadser og rædsler,
som ingen træning kunne have forberedt dem på.
Du ved, man bliver hærdet.
Jeg blev i et hul i halvanden time
eller noget i den stil, det virkede sådan,
med en død tysker.
Det er en uhyggelig følelse.
Men man er så bekymret
for sig selv i den situation, at man ikke tænker meget over det.
Men man bliver virkelig hærdet af at se
så mange grusomheder.
Og det bekymrer en lige så meget som alt andet.
Man tænker: "Åh Gud,
jeg så den og den blive dræbt i dag,
han kørt over af en tank, det var et uhyggeligt rod,
og det rørte mig slet ikke."
Men omkring en uge efter, at krigen sluttede,
så jeg en bilulykke,
og jeg blev syg, som jeg normalt ville være blevet det inden krigen.
"WATERBURYS EGNE" VÆK I TO ÅR
I december 1944 blev amerikanerne opmærksomme på den måde...
VAGTENHED TJENER STADIG
...deres unge mænd havde kæmpet i tre lange år.
NY SERGENT
I Europa skulle det have været overstået på det tidspunkt.
Generalerne, der havde ledt kampene langt bag linjerne,
havde forudset sejr i månedsvis.
Det var ikke sket.
I Stillehavsområdet
havde de amerikanske fremskridt været langsomme og dyre.
Fjenden viste ingen tegn på at give op.
Og på en lille vulkanø ved navn Iwo Jima
skulle marinekorpset udstå endnu en forfærdelig prøvelse.
For folkene i Luverne i Minnesota,
Waterbury i Connecticut,
Sacramento i Californien, Mobile i Alabama
og enhver anden by, der kæmpede med at forstå det hele,
virkede strømmen af breve og avisoverskrifter,
der fortalte om nye tab,
som uendelig og uudholdelig.
TIDLIGERE DRÆBT
For deres sønner udenlands v ar det selvfølgelig endnu værre.
For dem var der ingen mulighed
end at kæmpe og prøve at holde sig i live.
Ray Leopold, en pantelåner fra Waterbury,
der var trænet i at slå folk ihjel,
prøvede i stedet at redde dem.
Burnett Miller, det eneste barn i en rig familie fra Sacramento,
endte i en af de største
og mindst ventede kampe på vestfronten.
Quentin Aanenson fra Luverne,
der havde forårsaget død fra luften,
oplevede den nu pludselig tæt på nede på jorden.
Og 11-årige Sascha Weinzheimer,
fanget af japanerne, og hvis største drøm var,
at hendes verden kunne blive normal igen,
skulle få den lykkeligste dag i sit liv.
Grundlæggende er det at blive skudt på eller bombet bare skræmmende.
Man håber bare, at det ikke rammer en.
Når artilleriet kommer ind, tænker man: "Åh, Gud,
det dækker det område, jeg håber ikke jeg rammes."
Vi ville ønske, de bare begyndte at bruge geværer, ikke?
Når man når dertil, hvor en kugle suser forbi ens hoved...
...så ved man, det er personligt, forstår du?
Så må man hellere komme væk.
Siden sommeren 1944 havde Hitler hemmeligt planlagt
et massivt modangreb,
et grundigt forsøg på at opdele og ødelægge de allierede styrker,
før de kunne komme dybere ind i Tyskland.
Hans mål var Ardennerne...
...bølgende skovfyldte bakker i Belgien og Luxembourg,
hvori de tyske tropper havde rykket mod Frankrig
to gange før, i 1914 og igen i 1940.
Det var nu kun svagt forsvaret.
Hans hære skulle bryde gennem de intetanende amerikanere,
fare til Antwerpen, skære den britiske hær af nord på,
og føre den i havet.
De fleste af Hitlers hærførere syntes det var vanvid.
De havde mistet næsten fire millioner mænd, siden krigen begyndte.
De havde for lidt brændstof til en stor mekanisk fremrykken.
Det engang så mægtige Luftwaffe var stort set ødelagt.
Men Hitler var uforsonlig.
"Den kommende kamp," sagde han, "vil afgøre,
om vi skal leve eller dø."
Hver sund og rask tysk mand mellem 16 og 60
blev set som egnet til tjeneste.
Femogtyve nye divisioner
ved navn: "Folkets fodfolk" blev dannet.
To hudrede og halvtreds tusind friske tropper, straffefanger, svagelige,
gamle mænd, unge drenge
og værnepligtige fra besatte lande, som ikke kunne et ord tysk.
Forberedelser til angrebet ville tage tid
og krævede fuldkommen diskretion.
Hitler ville ikke indlede det, før han var sikker på,
at vintervejr og tæt tåge
ville holde de allieredes fly på jorden.
Imens var løjtnant Tom Galloway fra Mobile og hans division
blandt de amerikanske tropper,
som skulle udstationeres i Ardennerne.
Vi var i Luxembourg for at genopbygge efter Hürtgenskoven,
fordi tabene var ret store.
Der havde divisionen en front på omkring 32 kilometer.
Fordi det var et stille område,
og der ikke ville ske noget, affyrede jeg 25 runder om dagen.
Jeg stod op om morgen og affyrede en ad gangen,
for at lade dem vide, at vi var der.
Der var kun fire amerikanske fodfolksdivisioner i Ardennerne...
...80.000 mænd fordelt langs en front
på omkring 130 kilometer fra nord til syd.
To af divisionerne havde kun oplevet lidt kamp.
De andre to, den fjerde og Galloways 28.,
var medtaget efter uger med desperate kampe
i Hürtgenskoven,
og var blevet sendt til Ardennerne for at hvile sig.
Ray Leopold fra Waterbury tjente også i den 28.
Han var trænet som snigskytte.
Vi var et sted, der hed Malmedy St. Vith
på et lille sted, der hed Sevenig Hill.
Man kunne sætte en fod i Frankrig og en i Belgien,
og spytte ind i Tyskland på dette sted.
En frostkold morgen, efter flere timers vagtskifte,
stod Leopold op og strakte sig.
En tysk snigskytte skød ham i hans venstre lår.
Tilfældigvis
havde jeg nogle dage inden
samlet noget tysk lægeudstyr op, som havde ligget på marken.
Så jeg behandlede mit eget sår,
fordi vores egen læge var blevet dræbt.
Og med det tyske udstyr søgte jeg efter kuglen.
Jeg trak den ud.
Jeg rensede såret og behandlede det selv.
To dage senere, da jeg kom til kompagni-hjælpestationen,
så kaptajnen på såret og sagde:
"Smukt. Hvem har gjort det?"
Jeg fortalte ham, at det havde jeg.
Så sagde han:
"Leopold, jeg har et forslag til dig.
Jeg vil gøre dig til læge."
Derefter bar jeg aldrig mere et gevær.
Angreb!
For det meste
virkede krigen langt væk fra Ardennerne,
og mændene udnyttede faciliteterne
til hvile og rekreation.
Livet der var så stille, så begivenhedsløst,
at nogle af mændene kaldte stedet for "spøgelsesfronten."
Men kun få kilometer mod øst,
gemt under træerne,
foretog Hitlers hær de sidste forberedelser
til overraskelsesangrebet.
Der var tegn på, at der foregik noget.
Civile slap genem hegnet
for at fortælle om flere tyske tropper.
Spionfly bemærkede hospitalstoge
og massive tanks, der var lastede på fladvogne.
Om natten hørte soldater den fjerne rumlen af motorer.
Jeg vidste godt, at der ikke var sne på vejene
om morgenen,
hvilket betød, at der var trafik på de veje om natten.
Jeg rapporterede det, men lagde ikke noget i det.
De allieredes hovedkvarterer tog lille notits.
General Omar Bradley forblev overbevist om,
at den tyske hær var blevet ødelagt.
Så kl. 5.30 d. 16. december
hørtes tusinder af skud.
Bombarderingerne ramte de amerikanske positioner
i en time.
Få øjeblikke efter begyndte fjenden at dukke frem
ud af den tætte tåge, der indhyllede skoven.
Det blev selvfølgelig til Ardenneroffensiven.
Og som sagt, da de affyrede den første runde,
blev jeg næsten ramt.
Fra da af blev det værre.
Men de kom farende
lige ind i os.
Tyve tyske fodfolksdivisioner bevægede sig fremad
langs en 80 kilometer front... en kvart million mænd.
Bag dem brølede 600 tanks.
På den tilgrænsende højderyg,
som kun var en lille kilometer væk fra os,
kom flere tyske tanks på linje,
så stærke som messing
og med chaufføren siddende i sin sorte uniform,
på vej ned ad stier, der efter vores mening
umuligt kunne have rummet en tank.
Gangstier.
Men der var de.
De gigantiske tanks med deres 88 mm skydevåben
kom ned af disse stier i gåsegang.
Der var bølger af tyskere, der kom mod en.
Vi havde en maskinpistol, til at meje dem ned med.
De fortsatte ned ad vejen, lige ind i maskinpistolen.
Men der var bølger af dem.
Tyskerne blev ved at komme mod amerikanerne
skubbede dem tilbage eller kom udenom dem.
Som Hitler havde håbet på, holdt tykke skyer og tæt tåge
de allieredes krigsfly på jorden.
Nogle mænd flygtede simpelthen.
Omringet af fjenden, afskåret fra hinanden,
uden ammunition og ude af stand til at kæmpe,
blev nogle tvunget til at overgive sig...
...mere end 10.000 mænd.
De fleste havde svært ved at holde ud.
Sekretærer og chauffører som aldrig havde affyret noget
var pludselig i kamp.
Nogle officerer gjorde som færdselsbetjente,
og prøvede at genoprette orden i kaosset på de tilstoppede veje.
AMERIKA FØRST
På et tidspunkt
prøvede jeg at gennemskue taktikken.
For at være helt ærlig, tænkte jeg,
at som understående officer i artilleriet,
at hvis jeg var fremskudt observatør,
der ikke behøvede at bekymre sig så meget om taktik.
Men det endte med, at jeg fik ledelsen og sagde:
"Hvorfor sov I til taktik?"
det får en til at tænke.
Tyskerne blev ved med at rykke frem.
Den 17. december
lokkede en SS pansertank en amerikansk konvoj i baghold
nær en lille landsby ved navn Malmedy.
De fangede og afvæbnede 150 mænd,
og skød derefter mindst 86 af dem.
De slagtede også snesevis af belgiske civile.
Nyhederne om de dræbte spredte sig hurtigt blandt de belejrede amerikanere.
Archie Costran var den første sergent fra vores enhed,
der kom op til mig inden for en time
og fortalte om, hvad der var sket ved Malmedymassakren
kun godt en kilometer fra os.
Han sagde: "Hvis man bliver fanget
og identificeret som jøde, bliver man dræbt."
Han sagde: "Ray, hvorfor gør du ikke som mig?
Tag dit identitetsmærke med det store bogstav 'H' på,
vikl det rundt om hånden, og tag handsken på igen.
Hvis du nogensinde bliver tvunget til at overgive dig,
når du løfter hånden, så kast handsken
sammen med identitetstegnet
i sneen og træd på den."
I 12 dage havde jeg identitetsmærket viklet omkring hånden.
TYSKLAND
Det lykkedes tyskerne at smadre gennem centret
og sprede sig for at danne et 80 kilometer langt frontfremspring,
en "lomme" i de allieredes frontlinje.
Det lykkedes amerikanerne at holde bruddet fra at bredes
ved at holde sig til to landsbyer...
...St. Vith i nord og Bastogne i syd.
Enheden strammede til, og vi holdt...
...omkring en, to dage,
og så måtte vi trække os tilbage.
Så vi trak os tilbage, skød, trak os tilbage og skød.
På det tidspunkt vidste jeg det ikke,
men vi prøvede åbenbart at beskytte Bastogne.
Jeg havde aldrig hørt om Bastogne.
Jeg vidste ikke, der fandtes sådan et sted,
men vi prøvede at beskytte Bastogne.
BELGIEN
Den lille by havde syv veje, der var egnede til al slags vejr.
At holde tyskerne fra at få kontrol over disse veje
var nu de allieredes højeste prioritet.
Jeg blev spurgt, om jeg kunne gå ud og rekognoscere, og det var en fejl.
Jeg rapporterede, at der kom tyske tanks,
og jeg kunne høre dem sige: "Kan du tale tysk?",
så jeg måtte bakke ud.
Men det var for sent.
Tom Galloway og hans mænd var omringet.
De gemte sig i et hus.
De bragte en tank op
og skød det hus fuldstændig ned.
Uden anden mulighed, overgav Galloway sig.
Man tror aldrig, at man bliver fanget.
Man tænker: "Det sker ikke for mig."
Han og nogle af de andre tilfangetagne blev sendt dybt ind i Tyskland
til en fangelejr ca. 64 km øst for Frankfurt.
Imens blev Airborne 101 beordret til at holde Bastogne,
indtil anden forstærkning kunne komme til Ardennerne.
Mens enheder fra den første hær kørte sydpå mod skoven,
begyndte general George Paltons 3. hær
en hovedkulds fremstormen mod nord,
for at prøve at afhjælpe Bastogne, før fjenden tog den.
Tyskerne omkransede byen og begyndte at bombardere den.
De omringede amerikanere
begyndte at løbe tør for ammunition, mad...
...medicin.
Den 22. december nærmede tyske officerer sig med et hvidt flag
den amerikanske hærfører i Bastogne,
general Anthony McAuliffe fra Airborne 101.
Amerikanernes situation var håbløs, sagde de.
Byen var omringet.
De krævede, at amerikanerne overgav sig.
McAuliffe svarede med et ord: "Galskab!"
Tyskerne forstod ikke, hvad han mente,
men tog tilbage til deres positioner og begyndte at bombardere igen.
Men næste morgen
klarede himlen op,
og den blev hurtigt fyldt med allierede fly,
der angreb og bombede tysk armor
og kastede forsyninger og ammunition ned til de hårdt trængte amerikanere.
De var stadig omringet,
stadig afskåret fra hjælp på landjorden,
men nu havde de i det mindste mad
og ammunition at skyde tilbage med.
Og de blev hurtigt et symbol derhjemme...
...på amerikansk modstandskraft.
TIL BORGERNE I BASTOGNE
Ardenneroffensiven blev gjort offentligt kendt.
Vi vidste, at de ville holde ud ved Bastogne.
Og vi opbakkede dem alle.
Vi vidste, hvor forfærdeligt det var,
men vi var meget bevidste om Ardenneroffensiven,
fordi vi følte, at vi lige havde fuldført
felttoget i Europa.
Og da dette modangreb kom,
kom det som et slag mod hele nationen.
Det er ikke let at sige "glædelig jul"
til jer, mine amerikanske medborgere,
på dette tidspunkt i denne destruktive krig.
Ej heller kan jeg let sige "glædelig jul"
i aften til vores væbnede styrker
på deres baser alle steder i verden.
General Eisenhower, der var lige så overrasket som alle andre
tyskernes succesfulde fremrykning,
så ikke desto mindre muligheden, der lå i krisen.
Tyskerne var i offensiv
for første gang siden Normandiet,
og det betød, at de var udsatte
og selv kunne blive omringet og afskåret.
På juledag, 50 kilometer vest for Bastogne,
stoppede amerikanerne tysk fremrykning.
Den følgende dag
brød amerikanske tanks gennem de tyske linjer,
og tilsluttede sig 101. Airborne i Bastogne.
Mændene der fejrede forsinket jul,
på trods af de granater og bomber, der fortsat slog ned omkring dem,
og de kampe, der lå foran dem.
FILIPPINERNE
"Jeg laver et par julegaver til Buddy og Doris,
og bogmærker til alle mine venner.
Mor siger, at det er bedst at glemme julen i år,
men det kan vi ikke af hensyn til de små børn.
Hun har fortalt dem,
at på grund af antiluftskytskanonerne i Manila
har onkel Sam bedt julemanden om at blive væk i år,
og efterlade sine gaver til børnene i San Francisco.
Når man stopper op og tænker på, hvor hårdt vores drenge kæmper for os,
kan vi vel også klare det.
Jeg ville bare ønske, vi havde lidt mere ris.
Vi forestiller os altid bedstemor og bedstefar på deres gård i Californien.
Hvis de vidste, hvor sultne vi er,
ville de være meget triste.
Jeg tror, selv når vi siger det til dem,
vil de ikke tro på det.
Sascha Weinzheimer."
De bedsteforældre, Sascha Weinzheimer kaldte bedstemor og bedstefar,
boede i Sacramento Valley.
Hendes bedstefar følte ansvaret for
at hans familie var fanget på Filippinerne.
Da de spurgte, om de kunne komme
i ugerne inden Pearl Harbor,
insisterede han på, at de blev, hvor de var,
sikker på, at der ikke blev nogen krig.
Da han opdagede, de var blevet fængslet,
prøvede han at sende beskeder og Røde Kors-pakker til dem
måned efter måned.
Hans helbred begyndte at svigte.
Min far fulgte mig til hovedbygningen i min siesta,
fordi lejren lukkede ned i tre timer
i varmen.
Han stoppede ved skranken, og de sagde:
"Vi har et Røde Kors-telegram til dig."
Det var fra min bedstemor.
Der stod, at min bedstefar...
...var gået bort otte måneder tidligere...
...og vi havde lige fået det.
Han stod der og græd,
og fulgte mig så op til mit værelse.
Alle fortalte os,
at min bedstefar bogstavelig talt døde
af hjertesorg.
Den aften gjorde familien sit bedste for at holde jul.
De lavede et træ ud af en palmegren, stak det i en tinspand fyldt med jord,
og gjorde kantinen klar sammen med de andre fanger
til en særlig aften...
...to skefulde syltetøj og en smule chokolade.
Sascha syntes, det var lækkert,
selvom der var "små hvide orme i chokoladen."
Om natten
kunne amerikanske fly igen høres oppe over dem,
og massevis af postkort flagrede ned fra himlen...
Julehilsener
fra tropperne, der kæmpede sig vej gennem Filippinerne
mod Manila...
...mod dem.
TYSKERE HUGGER 30 KM IND I BELGIEN, KRYDSER ROER
Jeg blev avisbud for Sacramento Bee som ti-årig,
og for mig
var krigen det lille firkantede kort på forsiden,
hvor man så de bølgede linjer, der pegede i en retning,
og den næste dag kunne man se dem bevæge sig lidt mere,
og pile pegede her og der,
hvor forskellige hære var på vej.
Og så lige pludselig
var der en bule på kortet,
der gik den anden vej.
Det var Ardenneroffensiven.
Og Gud, hvad sker der her?
Taber vi nu, hvor vi er så tæt på?
Vi tog det alle ret seriøst, fordi...
...linjerne var flyttet den anden vej.
"Dette bliver skrevet på grænsen til det nye år,
hvor der langs den vestlige front
stadig hersker tvivl om resultatet.
Da det blev kendt, at tyske faldskærmssoldater
var kastet bag de amerikanske linjer
iført amerikanske uniformer, blev det nødvendigt
at kræve identifikationspapirer fra alle.
Men med de farvede tropper var det kun proforma,
da tyskerne formentlig ikke havde farvede soldater.
Jeg blev standset mange gange,
men mit ansigt var min bedste identifikation."
Ollie Stewart, afroamerikaneren fra Baltimore.
Jeg tror, vi tog af sted for at få en stor oplevelse.
Og pludselig fik vi
en endnu større oplevelse, end vi havde regnet med.
Vi var dødbange, selvfølgelig.
Burnett Miller fra Sacramento, som var vokset op et par blokke fra,
hvor Burt Wilson boede,
var menig i det 21. pansrede infanteri,
11. pansrede division.
Han var blandt de tusinder af amerikanske tropper
beordret til Ardennerne
for at hjælpe Bastogne og drive tyskerne tilbage.
Det ville blive Millers første rigtige oplevelse af krig.
Vi krydsede Frankrig,
gik gennem dele af Belgien,
og ramte Ardenneroffensiven i en stor snestorm.
Vores vogne blev næsten uanvendelige.
Og kampvognene blev smadret en efter en,
vi så døde tankfolk
og sårede tankfolk, der løb i dække over det hele.
Det var ikke et kønt syn.
Vi droppede de spor og begyndte at løbe gennem sneen
for at finde en form for dække...
...og faktisk trak vi tilbage op i bakkerne,
gravede os ned og tilbragte natten i en stor snestorm.
Vi var våde, og jeg tænkte: "Gud, jeg tror ikke, vi klarer den."
Den nat var der sporprojektiler over det hele.
En masse artilleri. Meget, meget skræmmende.
Og man rationaliserede tingene sådan, at det værste, der kan ske,
er at blive dræbt.
Men der var ting, der var værre end at blive dræbt.
I Ardennerne fortsatte kampen og dødsfaldene.
Det var den koldeste vinter i mands minde.
Mange var uden vinterfrakker eller støvler.
Tusinder mistede fingre, tæer eller fødder på grund af forfrysninger.
Masser af vores udstyr var ikke særlig godt.
Vi havde altid frosne fødder,
fordi vores sko var virkelig dårlige.
Vi drog også i kamp i frontbulen
i det samme overtøj, som vi tog til London i,
og det var store, voluminøse og elendige ting, der blev våde.
Ret hurtigt ledte vi efter
tyske fanger eller tyske døde.
De havde lækre, hvide kaninskindsfrakker, der bare var fantastiske,
ikke blot behagelige og varme, men også hvide og camouflerede.
Kampånden blev holdt oppe, tror jeg, fordi vi var sammen med andre mennesker.
Så længe vi var med andre soldater i sneen...
...og i elendigheden, hvis man havde nogen tæt på sig,
tænkte man: "Hvis de kan, så kan jeg også."
Man blev bare ved at bevæge sig fremad.
I de kaotiske kampe, der fulgte,
skiftede nogle byer ejer fire gange.
Civile gemte sig i kældre, mens deres hjem over dem blev smadret.
De allierede måtte generobre det, de havde mistet
centimeter for frossen centimeter, nogle gange generobrede de rævehuller,
de var blevet tvunget fra kun få uger før.
DRØMMEN ER OVRE
Amerikanerne mistede i gennemsnit 1.600 mænd om dagen.
Mellem de døde var menig John Tavera fra Sacramento,
korporal Lester Bendt fra Luverne,
konstabel Domenic DeRosimo fra Waterbury
og konstabel Jesse Leon Haltenstien fra Mobile.
Dem, der blev dræbt og såret, blev erstattet
af tusinder af grønne tropper... de fleste gymnasiedrenge,
som var blevet hastet gennem basistræning.
Mange erstatninger døde, før officererne kunne lære deres navne,
og de blev erstattet af stadig mere skræmte nyankomne.
Jeg havde en ven, der fortalte, at han blev sent til Ardenneroffensiven
efter seks ugers træning og et nyt gevær.
Greylap sagde, at hvis han ikke havde skudt egern hele sit liv,
ville han have været fuldstændig fortabt.
Men han skød tyskere, som han skød egern,
og det var det.
Nogle officerer beordrede deres mænd til ikke at tage tyske fanger.
Mindet om massakren på de amerikanske tropper
ved Malmedy var stadig friskt.
Vi var blevet holdt an ved en lille by.
Vi skulle bare være gået igennem,
men tyskerne stoppede os brat.
Vi kunne ikke knække dem.
Affyr!
Til sidst kom artilleriet ind...
...og jævnede husene med jorden.
Så overgav de sig endelig,
og de kom ud og stillede sig på rækker,
og som sædvanlig vidste ingen, hvad der foregik.
Vi havde en ny kompagnihærfører,
som lige var færdiguddannet fra West Point, han opstillede dem og sagde:
"Jeg vil have, I skyder dem."
Og jeg var skrækslagen.
Ret mange af os var forfærdede.
Jeg gik hen til ham og sagde,
at det var imod alle internationale love og menneskelighed.
Min gode ven, som jeg havde tilbragt så meget tid med,
tog fat i mig og sagde: "Den nød skyder dig.
Du må hellere holde op... drop det og..."
Han fik nok mænd, og de skød de omkring 25 fanger.
Det var forfærdeligt at se,
og jeg talte med flere af mine venner, som havde skudt de mænd,
og de var også forfærdede.
Den 30. januar 1945,
seks uger efter at den tyske offensiv i Ardennerne begyndte,
seks uger efter begyndelsen på Ardenneroffensiven,
lykkedes det endelig de allierede at genvinde alt, hvad de havde mistet.
Det havde været det største slag i krigen på den vestlige front.
Mere end en million mænd deltog.
Nitten tusind amerikanere døde.
Tres tusind mere var blevet såret, fanget eller meldt savnede.
Hitlers enorme spil endte i en katastrofe.
Han havde mistet omkring 100.000 mænd
og så godt som alle sine kampvogne og fly,
og kunne nu ikke erstatte dem.
Og i øst skød den russiske hær sig vej,
og nærmede sig Berlin hver dag.
De havde smadret vores madvogn.
Så de store aluminiumsbeholdere,
der indeholdt forskellig mad,
var placeret 10-15 meter fra hinanden.
Hvis en granat kom ind, ville den kun dræbe en eller to mænd
i stedet for en gruppe af os, hvis vi stod tæt sammen.
Vi gik langsomt ned ad køen og åbnede vores spisegrej,
og på den store pande i spisegrejet
placerede den første mand to stykker toast.
Den anden mand anbragte et godt, tykt stykke
herligt roastbeef, der dækkede det meste af brødet.
Den tredje mand hældte en øseske med sovs over det hele.
Alt var fint.
Den næste mand gav os en skefuld
opblødte tørrede ærter og gulerødder.
Det var ordentligt.
Det var godt.
Det var på en side.
Og endelig kom vi til enden af køen.
Og i enden af køen rakte en mand ind
og tog en stor skefuld chokoladebudding
og dækkede denne fantastiske roast beef
fra den ene side til den anden med chokoladebudding.
Jeg ved ikke, hvor mange af jer har fået roastbeef med chokoladebudding.
Men jeg kan sige,
at udover den fornærmelse, det må have været
for det smukke stykke kød,
så elskede vi hver eneste bid.
Jeg husker stadig den roastbeef med chokoladesmag.
Den 8. januar fløj et amerikansk fly lavt
over Santo Tomas fængselslejren i Manila,
og kastede nye pjecer.
De var også henvendt til Filippinerne.
General MacArthur er vendt tilbage" stod der.
"Han vil fortælle jer over radioen,
i opråb og i pjecer,
præcis hvordan og hvornår I kan hjælpe.
Hold øje med disse proklamationer."
"Gud!
Måske kan vi snart synge 'Gud velsigne Amerika' højt.
Måske kan vi se vores flag flyve igen.
Hvilken glæde det vil blive,
når vores første drenge kommer gennem den port.
Mor siger, at vi også kæmper denne krig... som soldater.
Folk dør af sult hver dag.
Fred Fairman og Fru Everett i går.
Vi har så kort tid igen.
Sådan en skam, at de ikke kunne holde ud lidt længere.
Mor vejer kun 33 kg.
Hun plejede at veje 67.
Og Dr. Allen siger, at hun skal blive i sengen fra nu af,
fordi hun ikke kan gå."
Når jeg fik voldsomme anfald af sult,
den slags, det rammer en som en bølge...
...så gjorde jeg noget for at distrahere mig.
Som for eksempel at tromme på hytten, eller lave larm,
eller måske skrige lidt,
bare for at få det ud af systemet og så fortsætte.
Men børnene græd...
...de holdt sig på halsen
og på maven, og gik op til min mor.
Det må have været virkelig slemt
at se sine børn gøre sådan.
"17. januar.
Buddys yndlingsudtryk er: 'Lad os tale om mad.'
Han har også et yndlings-tøjsæt, som han kalder sit 'port'-sæt.
Han har taget det frem hver dag i månedsvis,
lagt det på sengen og sagt:
'Jeg lægger mine port-ting her, mor,
så jeg kan være klar.'
Vi har allesammen gemt noget, som vi kan have på ud af porten.
Os alle sammen, undtagen far,
der har været barfodet nu i seks måneder.
'Jeg har ikke brug for noget til porten
undtagen to gode ben at gå på,' siger han."
"1. februar.
I morges kom Tante Bee på besøg.
Hun arbejder på hospitalet.
Hun siger, lægerne forventer, at syv mere dør i dag,
alle af sult."
For mig var krigens rigtige helte dem, der sjældent fik medaljer.
Lægerne.
Når en mand bliver såret...
FODFOLK
...råber han meget sjældent efter
sin kæreste eller sin mor.
Det første, han gør, er at kalde efter en læge.
Han siger altid: "Læge!"
Og så snart, det ord bliver hørt, løber lægen til ham.
Og for at løbe til ham, må han springe fra kugler.
Det kræver mod.
Våben er en forfærdelig ting.
Det flår en person i stykker.
Det er ikke et pænt sår. Det flår. Det river.
Jeg kan ikke forestille mig, hvad lægerne gennemgik.
De var lige der,
og de lappede folk sammen, som blødte til døde.
Så mine tanker går til de drenge.
Læger blev betalt ti dollars mindre pr. måned
end de mænd, som de prøvede at redde.
Mange var pacifister og samvittighedsfulde modstandere,
der ikke ville tage liv, men gerne risikerede deres eget for at redde andre.
Ligesom de mænd, de plejede, så lærte de at improvisere i kamp.
I Ardenneroffensiven
holdt de morfin og plasma i deres bukser,
for det ikke skulle fryse.
I Stillehavsområdet farvede nogen de røde kors på hjelmene grønne
for at gøre sig selv til mindre sandsynlige mål for japanerne.
Og overalt var de tvunget til at foretage forfærdelige valg.
Hvis man er i en ildkamp,
og man ser en, der er såret på en måde,
så man ved, at han ikke kan overleve,
så må man gå forbi ham,
selvom han måske kalder på en for hjælp,
og man skal behandle nogen,
hvis liv man potentielt kan redde.
Det er en forfærdelig beslutning, man skal træffe,
at gå forbi nogen, der har brug for trøst,
men som ikke vil overleve.
Det er aldrig rart at udføre en læges arbejde.
Men det er en af betingelserne ved civiliseret opførsel.
Der var nogle sår, som ingen læge kunne behandle.
Hvad var du bange for?
Alt.
Hvad specielt?
Døde.
Hvad?
-Døde. -Døde hvad?
Døde mennesker. Jeg kan ikke...
...holde ud at se dem.
Jeg kan ikke høre dig.
Jeg kan ikke holde ud at se døde mennesker.
Det blev kaldt mange ting,
"granatchok","krigsneurose", "kamptræthed."
En ud af fire af alle mænd i hæren, der blev
evakueret af helbredsårsager i Europa eller ved Stillehavet,
led af en form for neuropsykiatrisk forstyrrelse.
Hærplanlæggere afgjorde, at den gennemsnitlige soldat
ikke kunne klare mere end 240 dages kamp
uden at blive skør.
På det tidspunkt
var den gennemsnitlige soldat højst sandsynligt død eller såret.
KRYB I HUL UNDER LUFTANGREB
I den periode havde de en masse pinuppiger.
Betty Grable fik taget et billede i badedragt,
hvor hun kiggede tilbage over skulderen.
Det vat taget bagfra, og det var skønt.
Så jeg sagde: "Min Norman skal have sit eget pinup-billede."
Jeg havde en rød og hvid polkaprikket bikini.
Man kunne enten bære den lavt,
hvis man turde,
eller man kunne bære den højt.
Under alle omstændigheder tog jeg min rød-hvide bikini på,
gik ud i baggården og gav min mor mit kamera.
Jeg sagde: "Her. Tag et billede.
Jeg vil sende det til Norman.
Jeg vil være hans pinuppige."
Og han bar det hos sig gennem krigen,
og han fortalte, at han fik en masse kommentarer
fra sine kammerater, når de så det billede,
fordi efter at nogle af dem havde set det,
kiggede de på ham og på billedet igen,
og så på ham igen,
og sagde: "Hvad ser hun i dig?"
Og jeg havde et billede af ham på mit skrivebord,
et, han tog i Frankrig.
Så jeg var med ham, og han var med mig.
Den bedste joke om krigen,
jeg husker...
SKIBSPILOT
...var ikke en joke, der blev fortalt, men en, man så.
Jeg tror, det var på Eniwetok, i officerernes klubbar.
Over baren...
...var der en enorm brystholder, såvidt jeg husker,
monteret på en tavle, som en stor Atlanterhavsfisk.
Og under den stod der: "Husk Pearl Olson."
"3. februar 1945.
Omkring kl. 17.00 i går aftes
fløj ti af vores fly over vores lejr.
En pilot kastede sine briller med en note bundet til dem.
De landede i hovedbygningens gårdhave,
hvor der ikke var nogen japanere,
og en af vores heldige venner fandt dem,
fordi vi fandt hurtigt ud af, hvad der stod.
'Rul tønden ud!
Jeres jul kommer i dag eller i morgen.'
Kort efter hørte vi skydere og kampvogne i det fjerne.
Alle troede, det var japanerne, undtagen far.
Han var sikker på, at det var amerikanerne."
Befrielsen var det mest spændende i mit liv.
Og tilgiv mig, hvis jeg græder.
Så den 3. februar
fulgte min far mig til hovedbygningen.
Men mens vi gik,
hørte vi stor buldren i det fjerne.
Og normalt,- når det skete,
kunne vi høre det hele natten, vi havde trænede ører nu.
Vi vidste, at det var de store bombefly, der kom over os.
Men mens vi gik, bemærkede vi...
...larmen blev højere og højere,
men ingen fly kom til syne.
Og det syntes vi, var underligt.
Folk kom ud af deres hytter og sagde: "Ih, du store!
Det var... noget andet."
Affyr!
Og vi hørte geværskud.
Briterne sagde: "Det er briterne!
Briterne kommer! De er her! Englænderne er her."
Og amerikanerne sagde: "Vær ikke dumme. Det er amerikanerne, der kommer."
Så vi var...
Vi styrtede frem og tilbage,
og på grund af ilden, skuddene og larmen,
løb folk bare rundt.
De blev ikke stående.
Lige pludselig, og det vidste vi ikke før bagefter...
...skete det,
tre minutter i ni om aftenen
kom de bragende igennem hovedportene
med deres tanks.
Og det var vidunderligt.
Folk blev ellevilde.
Man skulle tro, krigen var ovre, men det var den ikke.
Min mor var sengeliggende og vejede 33 kg.
Min mor sagde altid:
"Lad os beholde noget at have på, til når drengene kommer ind."
Så hun havde en halvt opbrugt læbestift.
Jeg havde en sok... vi gik på det tidspunkt uden sko,
så der var ingen grund til at have sokker på.
Min søster havde en hårklemme.
Og da min far løftede min mor op
og løb ud af hytten, sagde hun: "Vent!"
Han kunne ikke forstå, hvorfor.
Hun sagde: "Tilbage."
Hun ledte under madrassen,
hev sin læbestift ud og tog den på.
Hun sagde: "Nu er jeg klar til drengene."
3.700 CIVILE REDDET FRA MANILA FÆNGSEL
I Santo Tomas-fængslet i Manila
samles de internerede, nu endelig sikre, for at evakueres hjem.
Ynkeligt underernærede,
kan de stadig hugge brænde, så de kan tilberede deres hærrationer.
Nyheder hjemmefra, efter tre lange år...
...uddeler Røde Kors breve fra kære,
som de internerede aldrig troede, de skulle høre fra igen.
Mens soldater eskorterede japanske vagter ud af lejren,
løb nogle af børnene efter dem og råbte:
"Få dem til at bukke, drenge! Få dem til at bukke!"
Fire dage senere
besøgte general MacArthur selv Santo Tomas.
Den 7. februar er min fødselsdag.
Jeg blev 12.
Og MacArthur kom ind i 20 minutter,
hilste på fangerne og gik igen.
Og så snart han gik, begyndte japanerne at bombe lejren.
Vi havde mange internerede, der blev dræbt.
En masse soldater blev dræbt.
Det var bare en af de vilde ting...
Der var blod over det hele,
og bårer, og folk der løb.
Der var to dages bombarderinger.
Vi brugte to dage i hovedkøkkenet,
indtil de fandt reden.
Kampen om Manila fortsatte i en måned.
Det meste af byen var ødelagt.
Tusind amerikanere var døde.
Det samme gjorde 16.000 japanske soldater
og næsten 100.000 filippinske civile,
der blev ramt af våben,
eller slagtet af deres vigende besættere.
"8. marts.
Major George Woods tog mor, far og mig gennem Manila
i en jeep for at se ruinerne.
Vi havde hørt, hvor slemt Manila var blevet ødelagt,
men før vi selv så det,
kunne vi ikke tro, at det kunne ske.
Hele byen. Intet tilbage!
Taft Avenue, Boulevarden, alt i ruiner.
Lugten fra de døde var forfærdelig,
og når vi stoppede,
var der store grønne fluer over os."
Den information, vi fik i Japan,
var ret mangelfuld.
Vi kunne se nogle af de kort, der var på aviserne
i de stande, vi gik forbi, der viste, at flåden var...
KRIGSFANGE
...flådens kampe var nærmere, og det var opmuntrende.
Men det var stadig et spørgsmål
hvordan vi kunne komme ud derfra.
Glenn Frazier fra Fort Deposit, Alabama,
var en af de 168.000 allierede fanger,
der stadig var i japanske hænder.
Han var blevet fanget på Filippinerne
efter Bataans fald i foråret 1942.
Frazier havde været så sikker på, at han ville dø,
at han havde kastet sine identifikationstegn i en massegrav,
så når de blev fundet,
ville hans forældre have en ide om, hvad der var sket ham.
Nu, med generobringen af Filippinerne,
kom amerikanske tropper til graven.
Og de fandt identifikationstegnene, som jeg havde smidt i graven.
Så de havde bevis på, at jeg var i den massegrav.
De tog identifikationstegnet,
og en gentleman gik til min mor og far,
viste dem identifikationstegnet og prøvede at ordne forsikringen.
Min far sagde: "Hvis jeg tager de 10.000 dollars,
og han ikke er død, hvad sker der så?"
Han sagde: "Så skal du betale dem tilbage."
Han sagde: "Så behold dem bare,
fordi jeg er sikker på, at hvis nogen kan,
så kan min søn klare det.
Og hvis han er død, så kommer jeg tilbage til jer
og får de 10.000 dollars."
PALADS
FØRSTE BILLEDER: DE TRE STORE-KONFERENCEN I KRIM
Den historiske Yalta-konference, mens den træffer beslutninger,
der vil bestemme fremtiden.
De Tre Store bekræfter idealerne fra Atlanterhavspagten.
De opfordrer til procedure...
Den 4. februar 1945,
dagen efter at Sascha Weinzheimer og hendes familie blev befriet,
mødtes de tre store... USA's præsident Franklin Roosevelt,
Englands premierminister Winston Churchill
og Sovjetleder Josef Stalin
på Yalta ved Sortehavet.
I ugelange samtaler forpligtede de sig til at holde frie valg efter krigen
i de østeuropæiske stater, der var besat af Sovjetunionen,
og de blev enige om at opdele Tyskland og Østrig i tre besættelseszoner.
Men først skulle Tyskland besejres.
Nazisterne prøvede stadig at forstærke deres hær
på den østlige front.
Stalin ville have hjælp
fra amerikanske og britiske luftstyrker til at stoppe dem.
Sovjetlederen efterlyste luftangreb
på togstationer og rangerterræn,
ofte placeret i midten af byer.
Dresden var det første mål,
en smuk gammel by ved Elben,
igennem hvilken tysk forstærkning efter sigende strømmede mod øst.
Den 13. og 14. februar ramte 900 britiske og amerikanske bombere
Dresden i to bølger,
ved at kaste brandstiftende bomber i håb om at starte en brandstorm.
Det lykkedes.
Mindst 35.000 civile blev brændt eller sprængt i stykker...
...eller røgforgiftet, mens de krøb sammen i kældre og beskyttelsesrum.
Bombningen fortsatte med at smadre oliefaciliteter,
forsvarsfabrikker, veje, jernbaner
og flere byer.
Pforzheim, Würzburg,
Essen, Dortmund, Potsdam.
I marts alene
kastede de allieredes fly 163.864 ton bomber
over Tyskland.
Mere end i nogen anden måned af krigen.
I midten af næste måned
kommanderede luftgeneralerne et stop.
De var løbet tør for mål.
På det tidspunkt var 593.000 civile tyskere
døde under de allieredes bomber.
De fleste var kvinder.
Mere end 100.000 var børn.
"15. februar 1945.
Da John Bosch var i Luverne sidste fredag,
stoppede han og talte stjernerne
på ærestavlen,
og sagde: 'Nu er der 20 guldstjerner.'
Han vidste det ikke da,
men den 21. guldstjerne skulle bære navnet
på hans egen søn.
Korporal Everett Bosch, som blev dræbt i Luzon.
Beskeden, der fortalte om hans søns død, blev givet til Bosch,
da han nåede sit hjem den eftermiddag.
Al McIntosh, Rock County Star-Herald."
Jeg tror, det var den 22 februar 1945.
På det tidspunkt boede jeg på et middelalderslot,
der var lige der ved Ruhrfloden,
omkring 4 km fra Ruhrfloden.
Jeg boede i den store hal på slottet
med mine kort og telefonledninger.
Jagerpilot Quentin Aanenson fra Luverne
var ikke længere på flyvemissioner.
Han var blevet forfremmet til kaptajn og koordinerede nu luftangreb fra,
hvad han antog var et forholdsvis sikkert sted.
Jeg tilkaldte mine kampfly,
og der var en kolossal mængde forespørgsler fra piloter,
der gerne ville gøre det,
da en 88 eller en 105 artillerigranat lige pludselig,
kom igennem en åbning i væggen på slottet
og eksploderede ca. 10 m. fra mig, noget i den stil.
Jeg blev delvist beskyttet mod eksplosionen,
fordi der var en søjle... en stensøjle der,
men eksplosionen tog toppen af hovedet af en, der ville melde sig som soldat,
og som stod omkring 5 meter fra mig, og det kastede...
...blod, væv, hjerne, alt over mig og mine kort.
Jeg husker, at det skabte en del ravage,
men jeg havde kampfly, der skulle til at dykke,
så jeg blev nødt til at blive ved at arbejde.
De bar ham, der var blevet dræbt, ud,
samt et par, der var blevet såret.
Og imens jeg stadig arbejdede
med at tilkalde kampfly til operationsmål,
kom de og rensede hjernemasse ud af mit hår,
af min læderjakke og af mine kort,
og vi fortsatte bare.
Airborne, B-29'erne styrer mod Tokyo.
De kæmpebombere, udstyret til at række mere end 8.000 km,
dækker nu hurtigt de 2.400 km fra Saipan
til deres mål,
for at åbne den fuldt udbyggede krig mod Japan.
De allierede planlæggere håbede, at den form for bombning,
der havde jævnet tyske byer,
kunne ødelægge den japanske vilje til at gøre modstand
og undgå en blodig invasion,
der ellers virkede uundgåelig.
Amerikanske B-29'ere kunne nå fjendens hjemland
fra Saipan og Tinian,
men cirka halvvejs mellem dem og Japan
lå den vulkanske ø Iwo Jima.
Det var et verdensfjernt sted,
knap 20,7 kvadratkilometer med sten og aske,
der lugtede af svovl, uden rent drikkevand.
Men det havde en landingsbane, hvorfra japanske jagerfly
lettede for at genere amerikanske bombere
mens de fløj til og fra deres fastlandsmål.
Amerikanske kommandører ville have, at man overtog øen.
Så kunne de gøre det til en havn for deres invaliderede bombere.
I 72 dage
knuste amerikanske bombere Iwo Jima
og dets forsvarere med 6.000 ton sprængstof.
Tre dage mere fulgte med uophørlig bombardering af flåden.
Tidligt om morgenen d. 19. februar 1945
styrede flåden mod øen.
Mange var veteraner fra tidligere landinger...
...Saipan, Tinian, Peleliu.
De første tre bølger mødte ingen modstand.
Nogle begyndte at tro, at denne invasion ville være anderledes,
at præinvasionsbombardementet for en gangs skyld
virkelig havde knækket øens forsvar.
Det havde det ikke.
Omkring 21.000 japanske soldater ventede på amerikanerne
inde i et nærmest uigennemtrængeligt netværk af tunneller og bunkere.
Da den fjerde bølge nærmere sig stranden,
åbnede fjenden for ild.
Sergent Ray Pittman fra Mobile var der.
Da vi indtog Iwo Jima,
var jeg gruppefører.
Og jeg kiggede altid rundt og spekulerede:
"Hvor mange mister jeg nu?"
Vi vidste ikke, det ville blive så slemt, som det blev.
Maurice Bell, også fra Mobile,
så kampen fra dækket på USS Indianapolis.
Jeg sad deroppe med min kikkert
og så på flåden på øen.
Jeg så faktisk kampvogne, der kørte op...
De kom ned til stranden,
og flådefolk kom bagved
og eskorterede dem.
De nåede til et bestemt sted
og hoppede ned i hullerne.
Så vendte tanken om, kørte tilbage og eskorterede flere derop.
En dag så jeg en, jeg tror, var fra marinekorpset...
...ganske kort fra stranden.
Han havde sin flammebrænder kørende. Det var varmt den dag.
Lige pludselig stoppede han og vendte sig,
gik tilbage til vandet, slog flammebrænderen fra
og tog tøjet af,
lagde alt tøjet på flammebrænderen
og tog en svømmetur...
...i 30 eller 40 minutter...
Han kom tilbage, tog tøj på,
tog sin flammebrænder og gik tilbage til kampen.
Jeg tror, han tænkte, at han ville blive dræbt,
så han kunne lige så godt nyde det... og køle lidt af.
FLÅDEKAMPEN
HISTORIENS HÅRDESTE KAMP
Flyvepladsen er taget, og den fremadskridende knusen er i gang.
Japanerne er fanget i det åbne.
Marineinfanteristerne bevæger sig fremad i kampen
der var voldsommere end andre kampe i området.
Iwo Jima kostede i de første 15 dage 2.050 amerikanere livet.
Og kampen raser stadig!
Kampen fortsatte i næsten en måned,
før amerikanerne tog øen.
Japanerne mistede hele deres garnison.
De havde aldrig forestillet sig at overgive sig.
Deres mission var at dræbe så mange amerikanere som muligt,
før de selv blev dræbt.
Seks tusind otte hundrede og enogtyve amerikanere døde...
...fem gange det antal, der blev dræbt på Guadalcanal eller Saipan.
Blandt de døde var menig David Harris fra Laverne,
korporal John B. Zwanch fra Waterbury,
menig Zera Richard fra Sacramento
og sergent James Albert Chambliss fra Mobile.
Syvogtyve æresmedaljer
blev tildelt dem, der tjente i Iwo Jima.
Tretten af dem måtte uddeles efter modtagerens død.
Så mange mænd i en enhed blev mistet,
at det blev kaldt "røntgenselskabet."
Ud af de 16 mænd i Ray Pittmans gruppe
var kun han og to andre tilbage.
Hvad jeg... gik igennem efter krigen...
...drømmene og alt, jeg havde...
...det var fuldstændig som virkelighed for mig.
Men...
...det er virkelig...
...det er virkelig hårdt at forklare,
præcis hvad man føler, fordi jeg kom hjem
og giftede mig og fik en familie og levede et lykkeligt liv efter krigen.
Men så mange af dem
efterlod deres blod på sandet på Iwo Jima
og Saipan og Tinian, og de fik ikke den chance.
Med landingsbanen på Iwo Jima i amerikanske hænder,
var amerikanerne et stort skridt nærmere det japanske fastland.
Amerikanske bombere var frie til at angribe efter behag.
USA AFSLØRER NYESTE BOMBER BRUGT I JAPAN
ANGREB I TOKYO
Den nye amerikanske brandbombe,
den type, der har ødelagt Tokyo med flammer.
Det var sådan, det blev afprøvet,
et flammende strejf af gelegas.
Det er det brandstiftende materiale,
en nyopfundet form for almindelig benzin,
geleteret
så det giver en vulkansk kraft af brændende ødelæggelse.
KUN BEGYNDELSEN
På natten til den 9. marts 1945
kom brandbombningen til Japans byer.
Tre hundrede og fireogtredive amerikanske B-29'ere drønede lavt hen over Tokyo
og kastede hundredetusinde 30 kg-napalmbomber.
Enogfyrre kvadratkilometer af byen,
der for det meste var bygget af fyrretræ, papir og bambus,
brød i flammer.
Måske døde 100.000 mennesker.
Mere end en million stod uden hjem.
I de næste ti dage fortsatte amerikanerne
med at ramme Nagoya, Osaka,
Kobe og Nagoya igen.
Omkring 50.000 flere mennesker blev dræbt.
Da bombningen begyndte i vores område,
var det først omkring en gang hver anden uge.
Så var det et angreb om ugen, så trappede det op.
De fleste angreb begyndte om natten med B-29'erne,
og man kunne høre B-29, man kunne skelne deres lyd fra andet,
og lige pludselig kunne man høre de her Zeroer,
der prøvede... og skydningen, der prøvede at skyde dem ned.
Men vi så nogle af brandene i de fjerne egne.
Og det var som et boldspil for os.
Jeg mener, vi var glade for det.
De udbrændte en tredjedel af hele området,
dræbte over 300 japanere blandt os.
Det brændte vores egne barakker, som vi var i, ned.
De gjorde os til rotter, da vi var der i Filippinerne,
og vores B-29'ere gjorde dem til rotter i Japan.
Og vi vidste, at amerikanerne kom nærmere.
Men de fortalte os også,
at hvis nogen amerikaner landede på deres jord,
så ville vi alle blive skudt, krigsfangerne,
at alle vagter kunne skyde os.
Amerikanske B-29'ere fortsatte med brandbombningen af japanske byer,
der med tiden tvang mere end 8 millioner mennesker
fra deres hjem.
Det femte luftvåben printede en pamflet for at forsikre de piloter,
der har følt sig utilpasse med at dræbe så mange civile.
"Hele befolkningen
var et passende militærmål,
siden den japanske regering har beordret alle mænd og kvinder
til at melde sig frivilligt til forsvarskorpset.
For os," fortsatte pamfletten,
"er der ingen civile."
Jeg var frivillig i Røde Kors-kantinen,
som lå nede på togstationen.
Vi betjente de drenge, der kom igennem med tog.
Og over vores hoved bar vi en bakke med sandwicher,
mens en anden pige bar en bakke med doughnuts,
en tredje pige bar to kander kaffe
og en fjerde pige bar kopperne.
Vi hørte en aften, at dette troppetog var klar,
så vi tog vores udstyr og gik ud.
Vi begyndte med at gå langs siden af troppetoget,
og lige pludselig var der en hujen,
og soldaterne væltede ud af vinduerne på troppetoget.
Jeg smed mine sandwicher og begyndte at løbe.
Og pigen med doughnuts kastede dem også.
Men den stakkels pige med kaffen blev fanget.
Disse soldater, fandt vi ud af, var lige kommet tilbage fra Iwo Jima.
De var blevet sat på skibet og gået i land i New Orleans,
og de var på vej til Parris Island.
Så vi var de første rigtige amerikanske piger,
de havde været i kontakt med.
Og de var fast besluttede på at kysse os.
Så vi løb så hurtigt, som vi kunne ind i kantinen,
lukkede døren og krøb under disken,
vi låste døren, krøb under disken
og sad bare der og rystede.
Deres officerer og kystvagten kom,
og de fik dem endelig alle sammen tilbage på toget.
Og vi blev bare der,
til toget flyttede sig fra stationen.
Men da vi gik hjem den nat, min ven der...
...der bar kaffen, hun hed Polly.
Pollys mor spurgte hende:
"Polly, hvad har I piger lavet her til aften?"
Og Polly sagde: "Ingenting, mor, det var endnu en almindelig aften."
Hun sagde: "Hvordan har du fået disse sorte håndaftryk
over hele din jakke?"
Så blev vi nødt til at fortælle hende,
at Polly var blevet kysset, jeg ved ikke hvor mange gange,
før hun kunne komme væk og ind i kantinen.
Men hendes mor blev ikke vred, hun grinede bare og sagde:
"I piger kan tage tilbage næste lørdag aften.
I gør et godt job."
Affyr!
Den tyske hær var blevet slået slemt,
og ikke kun i Frankrig, men også andre steder, den havde været.
Rusland bankede dem også sønder og sammen
i den anden retning.
Det var ikke børneleg at slå dem,
men det var tydeligt, at de ville blive besejret.
Affyr!
Så vi havde dem i vores hule hånd.
Og der vidste jeg, at vi ville vinde krigen.
Så snart isen forsvinder, og foråret kommer igen,
tænker vi i angrebstanker igen,
vi kommer til at vinde.
I midten af marts 1945
krydsede hundredetusinder amerikanere Rhinen
og kørte ind i hjertet af Nazityskland.
Da George Patton og hans 3. hær begyndte at krydse nær Frankfurt,
stoppede generalen halvvejs på pontonbroen.
Han havde altid gerne villet "pisse i Rhinen," sagde han,
og det gjorde han så, over for alle sine mænd.
Patton fandt ud af, at hans svigersøn,
som var blevet fanget i Nordafrika to år tidligere,
blev holdt som krigsfange i en tysk lejr nær Hammelburg.
Det var omkring 64 kilometer bag de tyske linjer,
men Patton var ligeglad.
Han afsendte en speciel arbejdsgruppe...
...16 tanks, 27 halvbæltekøretøjer og 300 mænd
til at befri sin datters mand med det samme.
Imens, i krigsfangelejren,
havde fangerne hørt,
at amerikanerne havde krydset Rhinen,
og de troede, at det kun var et spørgsmål om tid,
før de ville blive befriet.
Tom Galloway, der var blevet tvunget til at overgive sig
tidligt i Ardenneroffensiven, var blandt fangerne.
KRIGSFANGE
Men man kunne ikke blive særlig spændt over noget,
man var for sulten.
Sult fyldte mest
i alles tanker, når man bare er sulten hele tiden.
Jeg tabte mig nok omkring 22 kg på få måneder.
Man er bare kold hele tiden.
Jeg tog ikke mit tøj af i tre måneder.
Man blev bare i sit tøj 24 timer om dagen.
Man tog sine støvler af... vi havde støvler...
...og man bandt dem til sin køje om natten,
fordi de kunne blive stjålet.
Andenløjtnant Herndon Inge var også fra Mobile.
Han var også blevet fanget i Ardenneroffensiven.
Da jeg var i Hammelburg,
hørte jeg, at der var en fange i en anden hytte
fra Alabama, så jeg fandt ham.
En tynd, beskidt fyr kom ud til mig og ville vide, om jeg...
Han havde hørt, at jeg var fra Alabama,
og det viste sig, at det var
Herndon Inge, som vi kaldte "Wanky."
Han og jeg voksede op
omkring otte blokke fra hinanden.
Han kendte mine brødre og søstre, og vi har været tætte venner lige siden.
Den 27. marts nåede Pattons udsendte gruppe fangelejren.
Alle jublede og hujede over det faktum,
at vi endelig ville blive ført til noget godt mad.
Så begyndte nogen at skyde.
I forvirringen blev Pattons svigersøn ramt af en kugle
og hastet til lejrhospitalet,
såret for slemt til at blive befriet.
Så sagde de: "Vi tager af sted."
De sagde: "Hvis I vil gå, så kan I,"
men nogen gik tilbage ind i fængslet og nogen gik.
Jeg og to andre tog af sted.
Mere end 1.200 amerikanere løb ud af lejren,
men der var kun vogne nok til at transportere 250.
Tusinder af tyskere omringede dem hurtigt.
De frie fanger spredtes.
De fleste, inklusive Herndon Inge, blev fanget igen med det samme.
Men det lykkedes Tom Galloway og hans to venner at flygte,
og de prøvede at nå de amerikanske rækker til fods.
Vi havde passeret en gård
med lade, udbygning og kapel.
Så jeg sagde til dem: "Se..."
Og det var forresten langfredag,
fredag før påske.
Og jeg sagde: "Det er..." Den del af Tyskland,
Bayern, var overvejende katolsk.
Jeg troede, det hele var katolsk.
Jeg sagde: "Kl. 15.00 langfredag,
de må være i kirke, så vi går derind,
kommer ind i den lade, som vi så i går,
og søger ly."
Vi krydsede over marken så hurtigt, vi kunne,
og løb ind i laden.
Jeg tror, vi ramte den eneste protestantfamilie
i den del af Bayern.
De var alle i laden.
Så da løb vi tør for held.
Snart var Tom Galloway også bag pigtråd igen.
Han og Herndon Inge
måtte vente, til de blev befriet igen.
"Luverne, Minnesota, 29. marts 1945.
En del af drengene i tjeneste havde nævnt i deres breve,
at de gerne ville høre, hvordan det gik derhjemme.
"Kære hold...
Når vi siger, at det er forår igen,
skal I lukke jeres øjne lige meget, hvor I er,
og forestille jer, hvordan alt ser ud.
Hvor end man kørte i Luverne tirsdag aften,
kunne man se folk, der begyndte at arbejde i deres haver.
Græsplænerne er blevet grønne igen,
og man kan se det grønne i bedene omkring hjemmene.
Bønderne går i markerne."
Ved slutningen af marts 1945
samledes amerikanske styrker støt om deres næste mål
i Stillehavskrigen,
den store tætbefolkede ø Okinawa.
Briterne havde generobret Mandalay i Myanmar.
Russerne var omkring 80 kilometer fra Berlin.
Men Hitler fortsatte med at formane sine folk om at gøre modstand,
og militaristerne, der regerede Japan, opfordrede
enhver mand, kvinde eller barn til at kæmpe til døden
imod den amerikanske invasion, som de vidste, ville komme.
"I dag begyndte med en stor fejltagelse
forårsaget af en overentusiastisk radiomedarbejder,
som fik den ide, at en sejrsnyhedsmeddelelse ville komme om lidt.
For at være helt ærlig
så skabte det ikke ret meget røre på hovedgaden.
Folk var blevet lovet sejr før,
hvor de havde set deres håb dykke,
så de havde besluttet sig for at holde deres hoveder kolde
og blive ved at arbejde, indtil der ikke var nogen tvivl om sejr længere.
Og få ikke den ide, at folkene derhjemme tror,
at det er en stor vals.
De ved, at kampene er brutale og dyre,
og at en masse af vores bedste drenge er blevet tabt i sejrskørsler før.
RØDE KORS OVER KVOTE
Vi beder og håber på, at kampen
for jeres skyld vil blive barmhjertig kort.
Al McIntosh, Rock County Star-Herald."
MERE END 16 MIO. AMERIKANSKE MÆND OG KVINDER
TJENTE I UNIFORM UNDER KRIGEN.
DE KOM ALLE STEDER FRA, OG HVER HAVDE SIN EGEN HISTORIE.
Blandt de mænd, der var landet på Iwo Jima med Ray Pittman fra Mobile,
var Bill Lansford og Pete Arias, marinesoldater fra Californien,
som havde kæmpet i Stillehavet siden 1942.
Deres guerillaenhed, Carlsons Angribere, var blevet opløst.
Ram og løb-taktikken, som de mestrede
ved Guadalcanal og Bougainville, passede ikke til Iwo Jima.
Da vi landede, var det første, jeg så, da rampen gik ned,
en bunke sårede fyre, der kom mod os.
Folk bar dem, og de var helt blodige,
og jeg sagde: "Åh nej."
Larmen var intens, og det var virkelig demoraliserende.
Det var det værste, jeg nogensinde havde oplevet.
MARINEKORPS
Og jeg tænkte: "Der er noget galt med mig.
Jeg ved ikke, om jeg kan klare det her."
Og der var børn, der gravede,
de prøvede at grave sig under artilleriet,
de stakkels børn vidste ikke bedre.
Dem af os, der havde været gennem to eller tre kampe,
tog dem bogstaveligt talt i nakken
og sparkede dem og sagde: "Flyt jer, kom væk herfra!"
Fordi bomberne var lige over os.
Jeg tænkte, at jeg ville miste forstanden.
Og jeg tænkte: "Gud, jeg har været i det her for længe allerede.
Jeg kan ikke klare det mere."
Imens var Pete Arias enhed blevet stoppet af ubarmhjertig ild
fra en japansk bunker.
Så jeg sagde til den her fyr, der hed Danford:
"Dan, lad os se, hvad vi kan gøre ved det."
Så vi kravlede op
til det sted, hvor de holdt os oppe,
og vi tog det ud.
På vejen tilbage
MARINEKORPS
blev jeg ramt.
Og Danford blev dræbt lige der på vej tilbage.
Sygepasseren kom ret hurtigt derover. Han var ikke fra vores enhed.
Han sagde: "Er du blevet set til?" Jeg sagde: "Det ved jeg ikke."
Han sagde: "Lad mig se."
Jeg måtte op, jeg lå dernede,
og han var derovre.
Han gav mig et skud morfin og sådan,
og jeg ved, han ikke kunne forbinde det,
fordi jeg var... Jeg havde store sår over det hele.
Så hørte jeg denne her komme ind.
Sygepasseren havde kastet sig over Arias for at beskytte ham.
Den stakkels fyr tog hele eksplosionen,
og den dræbte ham på stedet.
Jeg vil altid huske ham.
Jeg tænker over, hvem i alverden, han var.
Både Arias og Lansford overlevede Iwo Jima,
og siden hen kom de hjem.
Den største følelse, jeg havde omkring krigen,
var en følelse af tilfredsstillelse
og af lettelse over, at det var ovre,
og at vi ikke skulle gøre den slags igen.
Men jeg havde også en følelse af slægtskab med alle de andre mænd,
der havde tjent.
På en måde var vi blevet en separat enhed
fra dem, der var civile.
Vores følelse var den, at vi var vores egen bande.
Vi havde alle gjort, hvad vi blev beordret til,
og de fleste af os blev karakteriseret som helte,
men vi var ikke helte.
Vi var bare fyre, som var der,
og vi gjorde, hvad vi skulle.
Tekster af: Lise Engbirk